[ Ссылка ]
Zdar! Uznejte, co by komu udělalo, kdyby si někdy sladil barvu oblečení podle liturgické barvy dané neděle? No nikomu nic! A i to lze studovat ve videu. Čtvrtá neděle postní je zvána radostnou, latinsky Laetare a liturgická barva je růžová. Podruhé pak růžová připadá na 3. neděli adventní Gaudete. A co by to komu udělalo? Jen více radosti vůkol!
Takže zde je píseň ze 4. neděle postní 2024 a my jsme se mezi sebou včas vyzvali k použití růžových oděvních prvků. A můžete přesně vidět, kdo se jak zasadil a něco růžového si nasadil, jakou to dělá parádu a vidíte i ty, kdo si nic růžového nevzali. Aspoň ne viditelně. Neříkáme, že ti růžoví jsou nějak lepší a že ti nerůžoví snad hrají nebo zpívají hůř. Ale s růžovou je to prostě lepší! A i vnější formou symbolů můžeme vyjádřit větší sepětí ani ne se šatníkem kněze, ale především s danou liturgií v logice plynutí církevního roku. Ale než se zamotáme do úvah o demokracii, svobodě a nepořádku, tak obraťme své zraky k písni, o kterou tu jde primárně.
Takže stará dobrá Ó Pane otevři mé rty. Je to píseň známá a zažitá, která neomrzí. Harmonicky, melodicky či akordicky to není nic extra složitého, ale i to je kumšt! Skladba jednoduchá, ale hodnotná, nestárnoucí, pořád krásná, působivá a inspirativní, to jsou hřivny rozmnožené.
Jako staří scholisté jsme tuhle věc hráli mnohokráte (ne tisíckráte) a měli jsme pro ni zavedený kytarový úvod. Ten bazálně stál na figuře basové kytary, ta stála na sedmých tónech a ty zase stály v nízkofrekvenční ouvrati. A ten starý scholový úvod se líbil i vedoucím scholy natolik, že ho i vyžadovali. A chtěly :-) Trochu nás to tedy svádělo i zde znovu použít osvědčené tahy, které se naši mladší scholoví nástupci snaží někdy trochu napodobit, no líbilo se to :-) ale nakonec jsme dali přednost novosti a neustrnutí a vyšvihli jsme úvod zas tak nějak nově a bez předsudků :-) Tentokrát se inspirujeme kytarou, basa se na ni nalepí a jede to hezky.
A Ó Pane otevři mé rty je jasná volba na píseň před evangeliem. Tak tomu bylo i zde a i proto jsme za to vzali rychle, krátce, úderně a k věci. Píseň by snesla nějaké bytelné sólo, něco by se dalo zopakovat, gradace, modulace, akapelace, můžete tam narvat všelicos, ale kumšt může být i v tom, že všechno chce svý! Rozumíte, viďte :-)
A tak tedy zepředu zleva: Zbyněk Čech, zpěv a foukací harmonika. To je Zbyňdova parádní disciplína a přesto, že by se na tu harmoniku mohl dost expresivně rozdovádět, tak zde hraje jednoduše a účelně a to je ono. Co se růžové týče, tak v pruzích jeho polo trika (nebo co je to, co si na sebe navlékl a postahoval) jsou i růžové pruhy, to se počítá, avšak jestli to byl úmysl nebo náhodný výběr, to nevíme. Můžeme to ze Zbyndi páčit, on asi řekne, že to už si nepamatuje a stane se tak opět terčem přátelských posměšků. Vedle Zbyndi je Jan Šustr s basou v sytě růžové mikině asi úplně jasný. Ten si tu barvu vzal zcela cíleně (tak jako při Laetare předchozího roku), doporučila mu ji jeho žena (tak jako při Laetare předchozího roku) a funguje (jim) to pěkně. Oni si ji dokonce doma i půjčují. S tou basou v písni dělá Johan tedy něco jiného než před tím cca 20 let ve schole, ale jak jsme si už vyjasnili, je to zase jinak dobré :-) A vedle něj je další růžové eso a sice Klára Svobodová. Ta se důrazné oděvní stylizace nebojí nikdy, takže vynesla báječný moderní model s výrazným růžovým pokrytím. A taky zde poprvé vynesla novou tamburínu a to je něco úplně jiného než ty levné plastové smutky pro širokou veřejnost. Tohle je totální Meinl model z ušlechtilé dřeviny s dvěma řadami bronzových plíšků a to je čirá krása. Klára tento trumf používá střídmě a uměřeně, ale i tak ten nástroj mluví a zpívá. Toto není žádná nevýrazná plechařina z koše klempířova. Ten materiál! Ten zvuk! Ten dozvuk! Harmonické spektrum! Olalá! A kromě toho Klára zpívá tak, že se zpěv nezhroutí, i kdyby se ostatním zhroutil :-) Za touto trojicí je poslední růžový svědek a to Marek Miko. Jemně růžový svetr mu půjčila jeho žena a velké díky za to. Marek velmi překvapil, potěšil a navodil krásné emoce. A stejně tak krásně i zpíval. A ten svetr mu prý už zůstane :-) A Zbyňda k tomu ještě něco řekne... Vedle Marka taky úsporně a funkčně smaží Petr Lacina na akustiku, růžového nemá nic, ale jeho hra i vokální vstupy za to i tak stojí :-) Ve třetí řadě pak smaží vlevo Standa Mokrý, který svým rytmickým riffem píseň výrazně formuje a definuje a vpravo obstarává vyhrávky, minisóla a kytarové třešničky Jan Dvořák. A za nimi pak taky střídmě, úsporně ale maximálně efektivně vše drží na rytmické ideální trati mistr swingu a dixielandový excelenter Petr Kučera. Hošíček vedle patří k Markovi a má rád bubny a hošíček před Klárkou patří ke Klárce. A možná stojí za povšimnutí i to, že se všichni tváříme vcelku vážně, úsměvy se zde šetří, ty použili jen ti nejrůžovější, je to navenek přísné a strohé, ale i to značí soustředění se na píseň a na její přímočaré a funkční provedení. A možná je to profesionální :-D
![](https://s2.save4k.ru/pic/gtXrFGaFjQo/maxresdefault.jpg)